Energetika a ochrana životního prostředí

Ing. arch. Martin Říha

	Vztah mezi člověkem a přírodou se s růstem počtu obyvatel na zemi a s rozvojem schopností lidstva využívat přírodního bohatství měnil. Různé lidské aktivity mají rozdílný vliv na přírodu
a krajinu, na životní prostředí a jeho složky. Energetika, pokud ji vnímáme jako celý komplex činností, od těžby a úpravy paliv, přes jejich dopravu k energetickým zdrojům, přes vlastní výrobu 
a případné další transformace, rozvody energie ke spotřebitelům až ke konečné spotřebě 
a zneškodnění vzniklých odpadů, patří  nepochybně k aktivitám s největšími environmentálními dopady. Proto také patří energetická a surovinová politika ke koncepcím ostře sledovaným v celém světě také z hlediska vlivů na životní prostředí.
	Ještě před objevem a využíváním energetického potenciálu fosilních paliv člověk „dokázal“ nejdříve pro získání zemědělské půdy, později i těžbou dřeva jako stavebního materiálu a jako paliva odlesnit rozsáhlé oblasti a nevratně změnit nejen jejich mikroklima, ale i půdní pokryv, schopnost zadržovat vodu a vytvářet vyhovující prostředí mnoha rostlinných a živočišných druhů, včetně člověka. S nástupem průmyslové revoluce, rostoucí schopností koncentrovat výrobu včetně energie do větších zařízení s většími výkony a s rostoucí těžbou a spalováním fosilních paliv se paleta vlivů na životní prostředí jednak rozšířila i na horninové prostředí a na ovzduší, jednak narostla závažnost 
a rozsah, míra negativních vlivů z lokálních a regionálních měřítek do problematiky globální. Poznání souvislostí mezi emisemi CO2  a dalších tzv. „skleníkových plynů“ se změnami klimatu 
a narušováním ozónové vrstvy Země, očividné poškozování lesů v okolí oblastí soustředění velkých zdrojů znečišťování ovzduší, rozsáhlé devastace krajiny a přírody i osídlení těžbou uhlí a ukládáním zachyceného popílku, rostoucí zdravotní problémy obyvatel v průmyslových aglomeracích a jejich společné sociální a ekonomické důsledky vedly vyspělé země světa  jednak k postupné regulaci takových aktivit legislativními i ekonomickými nástroji, jednak k hledání dalších zdrojů energie, které by takové negativní vlivy na životní prostředí neměly. Mnozí spatřovali a spatřují dodnes východisko ve zvládnutí jaderné energetiky, která nepochybně přispívá k řešení „skleníkového efektu“. Jenže řetězec činností od těžby a úpravy uranu, výroby jaderného paliva, jeho bezpečné dopravy, výroby energie vlastních jaderných elektráren až po ukládání a zneškodňování vyhořelého jaderného paliva otevřel Pandořinu schránku nových vlivů na horninové prostředí, vodu, půdu a ovzduší, přírodu, krajinu i lidské zdraví, představující i nová rizika, jak se lidstvo již bohužel přesvědčilo. Novým fenoménem pak je „dlouhověkost“ rizik ukládání vyhořelého jaderného paliva, jehož nebezpečné vlastnosti se uchovávají a snižují pouze postupně v horizontu desítek tisíc let. Lze-li říci, že rizika spojená s energetickým využitím fosilních paliv měla převážně regionální dosah územní a dotkla se pouze několika generací, s jadernou energetikou přesunujeme část rizik naší výroby a spotřeby energie na tisíce dalších generací.
	Není divu, že se hledají další, méně nebezpečné způsoby získávání energie a lidstvo se na nové technické úrovni snaží využít energie sluneční, (ať již přímo, nebo „zakleté“ v biomase), energie větru, vodních toků, geotermální energie, přílivu a odlivu u mořských břehů, tepelné energie vznikající jako „odpad“ při nejrůznějších výrobních procesech. A není divu, že se hledají cesty energetických úspor lepším využitím energetického potenciálu paliv, zvyšováním energetické účinnosti zařízení pro výrobu, snižováním ztrát při rozvodech a využití vyrobené energie. Je to totiž imperativ nejen environmentální. Fosilní paliva spotřebováváme tempem, které mnohonásobně překračuje tempo jejich vzniku a možné obnovy v geologickém čase, takže nezmění-li se něco zásadně, mohou vyčerpání zásob řešit již generace našich vnuků a pravnuků. Je to i imperativ ekonomický, neboť ten, kdo srovnatelný užitek dovede vyprodukovat s menším vkladem surovin a energie, může přežít v konkurenci snáz, než ten, kdo na srovnatelný produkt vyplýtvá více surovin a energie. A je to konečně i imperativ sociální. Snížení negativních vlivů energetiky na životní prostředí má příznivý vliv na veřejné zdraví, na ukazatele nemocnosti, délky dožití, na míru spokojenosti obyvatel se svým životním prostředím. Dostatečná předvídavost v tomto směru pomůže připravit v dostatečném předstihu nezbytné transformační změny v ekonomickém profilu oblastí, které těžbou paliv 
a soustředěním průmyslové výroby i energetických zdrojů závisejí na vyčerpatelných zásobách uhlí či ropy, zemního plynu i uranu.
	Energetická politika jedné země, zvláště tak malé, jakou je Česká republika, musí nutně vycházet jednak z potenciálu již vybudovaných energetických zdrojů, jejich životnosti a jejich vlastností, jednak z vlastních zásob potencionálních paliv, ale také z kontextu možných dovozů 
a vývozů paliv či energie v měřítcích možné spolupráce se sousedními zeměmi, v kontinentálním 
i globálním měřítku. Lokální, regionální, kontinentální i globální rozměr má pak i naše odpovědnost za případné negativní vlivy české energetiky na životní prostředí. Česká republika se aktivně podílí na úsilí mezinárodního společenství o snížení produkce skleníkových plynů a látek poškozujících ozónovou vrstvu Země, v posledních 12 letech dosáhla v této oblasti velkého pokroku, stále však přiznáváme, že na srovnatelný produkt. spotřebujeme zhruba 1,7x více energie, než vyspělé průmyslové země světa. 
	Je přirozené, že energetika, její modernizace a bezchybné fungování spolu s ostatním průmyslem jsou v ohnisku zájmu nejen podnikatelské sféry, ale i orgánů veřejné správy 
a veřejnosti. Zpráva, že Ministerstvo průmyslu a obchodu připravuje novou energetickou politiku České republiky, vzbudila značný zájem, a to i v kontextu diskusí o některých dílčích problémech 
a souvislostech s důsledky na životní prostředí ve sdělovacích prostředcích. Ať už se jednalo 
o „rozjíždění“ 2. bloku JE Temelín, o výběr lokalit pro mezisklad a také definitivní hlubinné úložiště vyhořelého jaderného paliva a dalších radioaktivních odpadů, o obnovenou aktivitu subjektů působících v uhelné energetice s úvahami o budování nových zdrojů spalujících uhlí, nahrazujících dožívající uhelné elektrárny, obnovenou diskusi o „prolomení“ tzv. „územních ekologických limitů těžby“, stanovených začátkem 90. let usneseními vlády, o kontextu transformace ekonomického profilu Severočeské a Sokolovské hnědouhelné pánve, Ostravska a Karvinska s vysokou nezaměstnaností, to vše je přímo závislé i na tom, jakou energetickou politiku stát na příští desetiletí zvolí. Přitom je mimo jakoukoliv pochybnost, že tuto volbu by měla předcházet důkladná analýza výchozích podmínek vnitřních i vnějších, ekonomických, sociálních i environmentálních, a že by měla vycházet z několika reprezentativních variant či „scénářů“, zvolených nejen podle potřeb energetiky jako výrobního odvětví, ale i s ohledem na možné sociální dopady a na životní prostředí. Posuzování vlivů variant koncepce na životní prostředí by se mělo stát nedílnou prací na energetické politice od samého prvopočátku, od oněch analytických prací. 
	Lze předpokládat, že všechny v úvahu připadající varianty a scénáře budou „mixem“ využití všech reálných možností výroby a spotřeby energií v ČR a lišit se budou především mírou závislosti na dovozech ropy, zemního plynu, příp. i uhlí nebo „hotové energie“ ze zahraničí, resp. naopak mírou soběstačnosti, nezávislosti na dovozech, dále mírou diversity zdrojů, tzn. podíly výroby energie z různých druhů paliv, resp. zdrojů, dále pak mírou „centralizace“, resp. „decentralizace“ zdrojů a tím 
i  zranitelnosti a míry zabezpečenosti dodávek energie při výjimečných situacích a ohroženích. Pro rozhodování vlády o volbě konečné varianty, podporované z hledisek veřejných zájmů a příp. 
i s přispěním veřejných rozpočtů je důležité, aby hodnocení vlivů těchto variant či scénářů na životní prostředí bylo provedeno skutečně kvalitně. Musí poskytovat vládě dostatečné informace o důsledcích 
a souvisejících problémech, které volba vyvolá a které bude třeba řešit i z jiných prostředků, včetně veřejných rozpočtů, jako „externí náklady“ zvolené koncepce. Přitom je třeba mít na paměti, že ve všech variantách a scénářích budou muset být hodnoceny vlivy na životní prostředí celého výrobního cyklu od těžby a úpravy paliv, přes jejich dopravu a skladování, vlastní výrobu a transformace energií až po produkci a zachytávání  souvisejících emisí a zneškodňování vyprodukovaných odpadů, budoucí likvidaci zdrojů energie a rekultivaci dotčených území, přičemž pozornost musí být věnována i možným důsledkům havárií nebo přírodních pohrom na celý systém. Je zcela zřejmé, že tým pracovníků pověřených hodnocením důsledků jednotlivých variant na životní prostředí by měl začít pracovat souběžně s týmem zpracovávajícím vlastní koncepci. Měl by dohlédnout na úplnost 
a správnost analytické části co do charakteristiky výchozího stavu životního prostředí, úplnosti SWOT analýzy, správného a úplného stanovení pracovních variant a scénářů dalšího vývoje ve spotřebě 
i výrobě energie, nikoliv jen pasivně hodnotit jejich možné environmentální důsledky. Tak zvaný „SEA – tým“ by měl být prostřednictvím zpětné vazby spolutvůrcem energetické politiky již v průběhu jejího zpracování tak, aby s environmentálními aspekty nebylo konfrontováno až výsledné dílo a předešlo se tak problémům, jaké mohou vyvstat při dodatečných požadavcích na zahrnutí opomenutých souvislostí v analytické části, nebo na zpracování dalších variant nebo scénářů, na doplnění hodnocení vlivů na životní prostředí o další kritéria, územní důsledky apod. Půjde o věcně 
i časově náročnou práci a právě souběžnost činností obou týmů může vést k značným úsporám času, eliminovat rizika „vracení se zpět“. Lhůty ze zákona pro zveřejnění koncepce (60 dnů) a pro vydání stanoviska MŽP po jejím veřejném projednání (30 dnů) jsou z hlediska časové náročnosti vlastního odborného posouzení vlivů na životní prostředí tou menší (kratší) komplikací, než se mnohým představitelům objednatele či zpracovatele koncepce zatím jeví.
	Z prvních kontaktů představitelů a pracovníků Ministerstva životního prostředí s novými představiteli Ministerstva průmyslu a obchodu po nedávných známých personálních změnách je zřejmé, že jsou si na MPO těchto souvislostí vědomi a počítají s posouzením energetické politiky ČR jako koncepce ve smyslu ustanovení § 14 zákona č. 244/1992 Sb. v platném znění. Zdá se však, že ještě ne zcela doceňují onu časovou náročnost a potřebu souběžné práce „SEA týmu“, což může ohrozit reálnost časového harmonogramu pořízení a projednání energetické politiky v gesci MPO 
a schválení této koncepce ministerstvem nebo vládou v požadovaném termínu.
	Energetický zákon č. 406/2000 Sb. ukládá mj. také krajům zpracovat vlastní regionální energetické koncepce. Protože nejde, na rozdíl od Energetické politiky ČR, o koncepci schvalovanou na úrovni ústředních správních úřadů, nepodléhají tyto koncepce zatím (do nabytí účinnosti novely zákona č. 100/2001 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí, implementující do českého právního řádu Směrnici EU 2001/42/EC o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí) povinnému posouzení z hlediska vlivů na životní prostředí. Přesto se některé kraje již rozhodly podrobit svou energetickou koncepci hodnocení jejích vlivů na životní prostředí dobrovolně a požádat MŽP o stanovisko o vlivech na životní prostředí. Děje se tak jistě i proto, že takové hodnocení je již dnes podmínkou možnosti získat jakýkoliv finanční příspěvek z fondů EU na dílčí akce nebo programy realizující tuto koncepci, je to však i výrazem respektu ke kvalitě životního prostředí jako podmínce dlouhodobě udržitelného ekonomického a sociálního vývoje, stability a spokojenosti obyvatel.
	 Je příznačné, že prvním krajem, který požádal v tomto směru MŽP o spolupráci, je Jihočeský kraj, kde vysoká kvalita životního prostředí je předpokladem naplnění ambic kraje jako významné destinace cestovního ruchu a rekreace, které mají mít značný význam v jeho ekonomickém profilu. Jeho územní  energetická koncepce a Strategická EIA (SEA) k ní jsou zajímavé i z metodických hledisek a z hlediska přístupů k hodnocení možností (potenciálů) kraje a jeho zdrojů. Neopomíjí širší územní i ekonomický kontext, navazuje na Program rozvoje kraje a navrhuje postup pro cílenou změnu krajského energetického systému, do kterého řadí tři vzájemně propojené a ovlivňující se subsystémy konečných spotřebitelů („poptávky“), zdrojů primární energie a energetických transformací a dopravy energie (obojí na straně „nabídky“). Koncepce předkládá a navrhuje 
3 variantní scénáře vývoje energetického systému v průběhu dalších 20 let a referenční scénář „pasivní nulové varianty“, přičemž ovšem společným požadavkem a předpokladem pro všechny scénáře je maximální zaměření na úspory energie a využívání obnovitelných zdrojů energie, jakož i zřejmá preference decentralizace a diverzifikace zdrojů  jak v zájmu bezpečnosti dodávek, sociální 
i environmentální příznivosti, tak z hlediska možnosti využití místních (regionálních) zdrojů jako je biomasa apod. Na těchto základech jsou pak stanoveny priority a dílčí programy k jejich naplňování, které byly podrobeny co do pořadí a vah i odbornému posouzení skupinou řádově několika desítek odborníků, diskusím s nimi i z aktivních environmentálních organizací  kraje, z hlediska  kompetencí krajů k ovlivnění jejich aplikace a účinnosti a tudíž možného způsobu podpory z rozpočtu kraje 
a z hlediska náročnosti (vstupů i výstupů) jednotlivých dílčích programů.
	Z metodického hlediska je pozoruhodné, že zpracovatelský tým v dohodě se zadavatelem 
a MŽP rozšířil kritéria hodnocení vlivů na životní prostředí oproti doporučené osnově ze zákona  
i o ekonomický rozměr a porovnává varianty (scénáře) i z hlediska jejich ekonomických dimenzí, možných podílů veřejných a privátních finančních zdrojů a ekonomických přínosů.
	Pro celkové hodnocení vlivů koncepce na životní prostředí bylo využito týmu odborníků čítajícího několik desítek jmen a matematického aparátu známého pro multikriteriální hodnocení  prostřednictvím souboru kritérií a jejich vah, expertních soudů odborníků o nich, maticové tabulky pro expertní hodnocení důsledků programů na životní prostředí a navazujících kroků, jak jsou známy z publikací a prací  o EIA Prof. Ing. Josefa Říhy, DrSc. z ČVUT Praha. 
	Z koncepce a jejího hodnocení co do vlivů na životní prostředí vyplývá jako určitá zajímavost až pikantnost mj. i dosti rezervovaný postoj zpracovatelů a objednatele k možnostem využití JE Temelín pro potřeby a územní energetickou koncepci kraje. Důvody tohoto postoje mohou být jak ve faktu, že tímto zdrojem kraj „nevládne“ a je považován za součást „nadřazeného“ energetického systému celostátní důležitosti, tak v oprávněné obavě, že přílišná závislost  uspokojení poptávky po elektrické a tepelné energii na jednom centrálním zdroji zvyšuje rizika nezabezpečenosti při haváriích a jiných mimořádných stavech, kdy by mohl být i preventivně odstaven, nemluvě o jiných chronicky známých výhradách a obavách.
	V tomto kontextu budou jistě zajímavé souvislosti mezi novou Energetickou politikou ČR 
a územními energetickými koncepcemi dalších krajů, jejichž osud energetika ovlivňovala a ovlivňuje, jako krajů Ústeckého, Karlovarského a Moravskoslezského z hlediska již zmíněných územních ekologických limitů těžby uhlí, Královéhradeckého a Pardubického z hlediska vazeb na elektrárny Opatovice a Chvaletice a územní rezervy pro nový energetický zdroj v blízkosti Tetova,  kterou obsahuje nejen schválený ÚPN VÚC Hradecko – pardubické sídelní regionální aglomerace ve znění změn a doplňků, ale i nový  koncept ÚPN VÚC Pardubického kraje, kraje Vysočina 
a Jihomoravského kraje  ve vazbě na další osud JE Dukovany, elektrárny Hodonín apod. Nelze přitom zapomenout, že územní energetické koncepce krajů úzce souvisí nejen s obecnými rozvojovými dokumenty a územními plány, ale i s dalšími regionálními koncepcemi, jejichž zpracování ukládají nové předpisy na úsecích ochrany ovzduší, hospodaření s odpady (spalovny!), vod apod. Docílit žádoucí vzájemné věcné, časové i finanční provázanosti těchto koncepčních nástrojů při respektování jejich environmentálních souvislostí bude prubířským kamenem potřebné vpravdě státnické moudrosti příslušných správních úřadů a zastupitelstev krajů. Ty by především neměly podcenit odbornou náročnost takových prací a nezbytnost zajistit spolupráci specializovaných firem s potřebnými akreditacemi a zkušenostmi. Pro jejich zapojení pak vytvořit dostatečný časový prostor 
a důstojný finanční rámec,  nesnažit se o amatérské suplování těchto činností vlastním úředním aparátem, neboť to by byla cesta „do pekel“.
	Příslušné odbory MŽP nabízejí spolupráci v podobě konzultací a doporučení při těchto pracích ústředním správním úřadům i územním samosprávám krajů, příp. obcí, zejména těch, které se chtějí ucházet o finanční příspěvky ze Státního fondu životního prostředí nebo z fondů EU, neboť tam je podstoupení procedur SEA/EIA podmínkou možnosti poskytnutí bez ohledu na stávající českou legislativu. Čím dříve to potencionální zájemci – zpracovatelé koncepcí a záměrů pochopí, čím dříve se to stane samozřejmou rutinní součástí koncepčního uvažování, tím lépe pro nás pro všechny. Ohlasy veřejnosti na některé dílčí problémy v území,  o kterých jsem se zmínil v úvodu ukazují, že podnikatelé v energetice i orgány veřejné správy, které s ní mají co do činění, jsou pod rostoucí veřejnou kontrolou veřejných sdělovacích prostředků i veřejnosti a je to tak dobře. Důsledky případných chyb by v tomto oboru nenesla jen podnikatelská sféra, takže důkladná veřejná debata 
o tom, co je vhodné podporovat ve veřejném zájmu a co ne, je nanejvýš žádoucí.

	Ing. arch.  Martin  Říha ( * 1945 )

Autorizovaný architekt, urbanista, nositel osvědčení k posuzování vlivů na životní prostředí.
Od získání vysokoškoského diplomu v roce 1968 pracoval ve státní správě a projekci na úseku územního plánování, z toho 10 let na ONV Děčín, 11 let na SvčKNV v Ústí nad Labem, 3 roky na MŽP ČR jako náměstek ministra, 7 let ve funkci výrobního náměstka ředitele a.s. Terplan Praha, nyní pracuje na MŽP ČR ve funkci ředitele odboru strategické EIA.