Předmět ochrany v NPR Brouskův mlýn

Mgr. Josef Albrecht
Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, středisko České Budějovice

Přírodovědná hodnota chráněného území a vyhodnocení prováděného managementu.

	Národní přírodní rezervace Brouskův mlýn zaujímá zhruba 3 km dlouhý úsek ze široké a ploché nivy říčky Stropnice jihovýchodně od Borovan, od samoty o Svitáků u Jílovic po rybník Sejkovec pod osadou Dvorec. Chráněné území má výměru 138,20 ha. Bylo zřízeno vyhláškou Okresního úřadu v Českých Budějovicích v roce 1991, tehdy v kategorii chráněný přírodní výtvor. S platností zákona č. 114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny bylo toto území přeřazeno do nejvyšší kategorie chráněných území  a stalo se národní přírodní rezervací. Jméno jí propůjčil historický mlýn stojící na levém břehu Stropnice při silnici z Jílovic do Třebče.
	Hlavním předmětem ochrany je rozsáhlý komplex vodních, mokřadních (včetně rašeliništních) a lučních rostlinných společenstev s výskytem celé řady vzácných a ohrožených druhů rostlin. Tento vegetační komplex je zároveň hnízdním a potravním biotopem četných druhů mokřadní avifauny a je na něj vázán výskyt početných populací několika druhů obojživelníků, specifické ichtyofauny, vodní malakofauny a mokřadní a luční entomofauny. Významným fenoménem je rovněž dobře zachované, v nivě živě meandrující koryto Stropnice s ukázkovými projevy přirozené dynamiky vodního toku.

Stručná geomorfologická, hydrogeologická a pedologická charakteristika území
	Z hlediska geomorfologického členění je chráněné území součástí Třeboňské pánve. Plochá říční niva je široká 200 – 500 m a její okraje jen velmi pozvolna přecházejí do mírně zvlněné a jen o několik metrů až desítek metrů vyvýšené okolní krajiny.  Zde, v jihozápadní části Třeboňské pánve, se nachází tzv. Stropnický příkop, vyplněný 70 – 250 m mocnými svrchnokřídovými sedimenty svrchního oddílu klikovského souvrství, tvořenými bělošedými kaolinickými pískovci a slepenci, rudohnědými a bělošedými jílovitými pískovci a jílovci. Druhohorní uloženiny jsou v jihovýchodní části území dále převrstveny terciérním mydlovarským souvrstvím (miocén, karpat až spodní baden), které je představováno písky, jíly, rozpadavými pískovci a slepenci. Celá říční niva je pak vyplněna kvartérními fluviálními písky a štěrky ze středního pleistocénu (riss), místy také deluviálně soliflukčními sedimenty z pleistocénu až holocénu a jako poslední kvartérní pokryv jsou zde uložené holocenní fluviální písčité hlíny a hlinité písky. 
Základním půdním typem je glej s lokálními přechody ke gleji organozemnímu a organozemi (rašelinný anmoor, fen) na rašeliništích a v okrajových částech nivy s přechody k pseudogleji. 
	V kvartérních sedimentech je zahloubeno zhruba 2 m hluboké a 4-6 m široké koryto Stropnice, které v nivě přirozeně meandruje a na němž lze sledovat většinu projevů přirozeného dynamického vývoje vodního toku (posun a přirozené propojování protilehlých oblouků meandrů, tvorba mrtvých ramen a jejich zazemňování apod.).
	Ve vrstvách křídových a terciérních sedimentů se nacházejí velké zásoby kvalitní podzemní artéské vody, která je v západní části chráněného území jímána několika vrty pro zásobování města Borovany. Podzemní voda z mělčích zvodní lokálně vystupuje v okrajových částech říční nivy na povrch a zde je zásadním faktorem pro vznik a vývoj slatinných a přechodových rašelinišť. 

Vegetační a floristická charakteristika území
	Vegetační kryt chráněného území tvoří dnes mozaika 12 – 14 základních typů vodních, mokřadních, rašeliništních, lučních a okrajově též lesních společenstev. Oproti stavu v 70. letech 20. století, kdy zde prováděl botanický výzkum RNDr. Stanislav Kučera a kdy zde bylo možno odlišit až 35 mapovatelných typů vegetace, je zřejmé, že došlo ke značnému zvýšení uniformity rostlinného pokryvu, způsobenému nežádoucí sukcesí pod vlivem eutrofizace většiny plochy poříční nivy a v důsledku jejího dlouhodobého neobhospodařování.
	Ve 100 až 250 m širokém pásu podél toku Stropnice (60 % území) dnes zcela převládají vysokostébelné porosty zblochanu vodního (Glyceria maxima), tvořící asociaci Glycerietum maximae z rámce svazu Phragmition communis. Malé plochy podél řeky porůstají terestrické porosty rákosu obecného (Phragmites australis). Menší část plochy v uvedeném pásu podél řeky zaujímají dále vysokostébelná společenstva vysokých ostřic a travin z rámce svazu Caricion gracilis. V nich dominují porosty třtiny šedavé (Calamagrostis canescens), tvořící asociaci Calamagrostietum lanceolatae. Na ústupu jsou porosty ostřice štíhlé (Carex gracilis) v asociaci Caricetum gracilis, naopak expanzivní charakter mají porosty chrastice rákosovité (Phalaris arundinacea), tvořící asociaci Phalaridetum arundinaceae, místy s doprovodem ruderálních druhů, zejména kopřivy dvoudomé (Urtica dioica).
	Směrem k okrajům nivy přecházejí tyto vysokostébelné porosty k rašelinným loukám (svaz Caricion fuscae) a střídavě vlhkým bezkolencovým loukám (svaz Molinion). Bezkolencové louky jsou zastoupeny jednak vlhčím typem  (as. Junco-Molinietum caeruleae), jednak porosty sušších stanovišť, dosud pravidelně kosenými (as. Sanguisorbo-Festucetum pratensis). Z významnějších druhů v nich rostou čertkus luční (Succisa pratensis), srpice barvířská (Serratula tinctoria), kosatec sibiřský (Iris sibirica), vrba rozmarýnolistá (Salix rosmarinifolia), všivec ladní (Pedicularis sylvatica), ostřice stinná (Carex umbrosa), o. blešní (C. pulicaris), ke vzácnějším druhům na lokalitě patří prstnatec májový (Dactylorhoza majalis), pampeliška Nordstedtova (Taraxacum nordstedtii), tolije bahenní (Parnassia palustris), vemeník dvoulistý (Platanthera bifolia) aj.
	Dosud nejcennější vegetací chráněného území je komplex rašeliništních fytocenóz. Společenstva rašelinných luk jsou fytocenologicky nevyhraněná a tvoří je ostřicovomechové porosty svazu Caricion fuscae, na zvodnělých stanovištích a podél lučních příkopů také ostřicovorašeliníkové porosty svazu Sphagno recurvi-Caricion canescentis. Vyskytují se v nich hojně ostřice obecná (Carex nigra), o. prosová (C. panicea), o. zobánkatá (C. rostrata), suchopýr úzkolistý (Eriophorum angustifolium), zábělník bahenní (Comarum palustre), kozlík dvoudomý (Valeriana dioica) aj. Z druhů dříve se vyskytujících již vymizely pupečník obecný (Hydrocotyle vulgaris) a všivec bahenní (Pedicularis palustris). K významnějším rašeliništním fytocenózám, lokalizovaným na vývěrech podzemní vody v okrajových partiích nivy na pravém břehu Stropnice, patří především nízkostébelná ostřicovomechová společenstva svazu Caricion demissae (as. Chrysohypno-Trichophoretum alpini) a sukcesně pokročilejší ostřicovorašeliníkové porosty svazů Sphagno warnstorfiani-Tomenthypnion (as. Sphagno warnstorfiani-Eriophoretum latifolii) a Eriophorion gracilis (as. Phragmito-Caricetum lasiocarpae). V těchto společenstvech mimo jiné dosud rostou suchopýr širolistý (Eriophorum latifolium), suchopýrek alpský (Trichophorum alpinum), hrotnosemenka bílá (Rhynchospora alba), ostřice plstnatoplodá (Carex lasiocarpa), rosnatka okrouhlolistá (Drosera rotundifolia), r. anglická (D. anglica), klikva bahenní (Oxycoccus palustris), vachta trojlistá (Menyanthes trifoliata), bublinatka menší (Utricularia minor). Některé extrémně citlivé a vzácné rašeliništní druhy, např. suchopýr štíhlý (Eriophorum gracile), ostřice mokřadní (Carex limosa), rosnatka prostřední (Drosera intermedia) a bařička bahenní (Triglochin palustre) však již před několika desítiletími vyhynuly. Charakteristicky vyvinuté je mechové patro, v němž z významnějších druhů rostou rašeliník Warnstorfův (Sphagnum warnstorfii), r. modřínový (S. contortum), zelenka hvězdovitá (Campylium stellatum), křivočepka vlhkomilná (Camptothecium nitens), srpnatka závitkolistá (Drepanocladus revolvens) a klamonožka bahenní (Aulacomnium palustre). 
Vegetační mozaiku nivy Stropnice doplňují roztroušené prosty bažinných vrbin svazu Salicion cinereae, tvořené vrbou popelavou (Salix cinerea), na rašeliništích se objevuje i vrba ušatá (S. aurita). Na silně podmáčených stanovištích pod hrázemi rybníků se nacházejí fragmentární porosty bažinných olšin svazu Alnion glutinosae (as. Carici elongatae-Alnetum) s výskytem ďáblíku bahenního (Calla palustris) a bazanovce kytkokvětého (Naumburgia thyrsiflora). Do rezervace jsou z arondačních důvodů zahrnuty i malé plochy vlhkých borových lesů na pravém břehu Stropnice, v jejichž podrostu většinou dominuje bezkolenec rákosovitý (Molinia arundinacea).  

Rámcová zoologická charakteristika území
	Všechny významnější druhy fauny v chráněném území jsou vázány na mokřadní a rašeliništní typy stanovišť.
	Charakteristická je avifauna rezervace, vázaná na vlhké a rašelinné louky, vysokostébelné nivní porosty (rákosiny) a případně křoviny. Hnízdí zde například rákosník proužkovaný (Acrocephalus schoenobaenus), strnad rákosní (Emberiza schoeniclus), cvrčilka zelená (Locustella naevia),  c. slavíková (L. luscinioides), slavík modráček (Luscinia svecica), bekasina otavní (Gallinago gallinago), moták pochop (Circus aeruginosus) a chřástal vodní (Rallus aquaticus). Na tahu se zde, kromě jiných, vyskytují ostralka štíhlá (Anas acuta), hohol severní (Bucephala clangula), jeřáb popelavý (Grus grus), chřástal kropenatý (Porzana porzana) a koliha velká (Numenius arquata).
	Přímo v chráněném území nebo na rybnících v jeho ochranném pásmu se rozmnožuje několik druhů obojživelníků, zejména rosnička zelená (Hyla arborea), kuňka obecná (Bombina bombina), skokan ostronosý (Rana arvalis) a skokan zelený (Rana kl. esculenta). V celém území je poměrně hojná užovka obojková (Natrix natrix) a na okrajích lesů při severním okraji rezervace se sporadicky vyskytuje i zmije obecná (Vipera berus). V toku Stropnice žije mihule potoční (Lampetra planeri) a piskoř pruhovaný (Misgurnus fossilis). 
	Na Stropnici a na okolních rybnících žije menší a víceméně trvalá populace vydry říční (Lutra lutra). V mokřadních biotopech se vyskytují hraboš mokřadní (Microtus agrestis) a rejsec černý (Neomys anomalus).
	Významná je rovněž fauna bezobratlých, zastoupená opět především druhy vázanými na mokřadní a rašeliništní biotopy. K nim patří zejména druhově početná fauna vážek a řada druhů tyrfofilních brouků a pavouků. V korytě Stropnice žijí populace vodních měkkýšů škeble ploché (Anodonta complanata) a velevruba malířského (Unio pictorum).
	Podrobnější údaje o fauně NPR Brouskův mlýn jsou obsaženy v příspěvcích dalších autorů (Pykal, Bürger, Boháč).

Vývoj využívání nivy Stropnice v dnešní rezervaci po roce 1950
	V minulosti byla většina plochy nivy Stropnice využívána jako jednosečné i dvousečné louky (píce, stelivo). Niva byla odvodněna sítí mělkých povrchových lučních stružek kolmých na tok řeky, které zčásti zároveň představovaly hranice pozemků. Mnohé z nich jsou dodnes v terénu patrné. Louky byly kosené ručně, nebo později i lehkou mechanizací (lehkými traktory se sekačkami), tráva se sušila na místě, případně se z nejvlhčích ploch vyvážela na plochy sušší a zde se dosoušela. 
Víceméně tradiční využívání pozemků přetrvalo až do 60. let 20. století, kdy širší zavedení těžké mechanizace v kolektivizovaném zemědělství znemožnilo dále tyto vlhké louky racionálně využívat. Během krátké doby se pak louky přestaly sklízet úplně, s výjimkou okrajových částí nivy, které se mechanizovaně kosily, kam až to v daném roce aktuální vlhkostní poměry na loukách dovolily. 
Koncem 70. a v 80. letech minulého století se silně zaneslo koryto Stropnice splaveninami z horní části jejího povodí v okolí obcí Horní a Dlouhé Stropnice, kde v té době vrcholily rekultivační zásahy (rušení mezí, plošné odvodňování, celoplošné zornění pozemků aj.) v tamní krajině. Následkem zanesení koryta došlo k častějším a déletrvajícím záplavám nivních luk a k jejich podstatnému obohacení živinami spláchnutými ze zorněných pozemků v horní části povodí. Přehnojené a nesklízené louky rychle degradovaly a jejich vlhčí části zarostly uniformními porosty zblochanu vodního a třtiny šedavé. V letech 1997 a 1998 bylo koryto řeky zbaveno nánosů, ale pro nemožnost odvozu vytěžených sedimentů musely být tyto pouze rozprostřeny v malé vrstvě na březích. Ačkoli se zpočátku zdálo, že nedojde k ruderalizaci vegetačního krytu vytěžených a rozhrnutých sedimentů a zarostou okolními porosty zblochanu vodního, v průběhu několika let se v jejich vegetaci přesto ve větší míře prosadila kopřiva dvoudomá.
Od začátku 90. let minulého století se v rámci provádění managementu národní přírodní rezervace opět mechanizovaně sklízí 18-22 ha přístupnějších lučních porostů (plošný rozsah se mění podle únosnosti terénu pro mechanizaci v jednotlivých letech) a 8-12 ha nejcennějších rašeliništních ploch a vlhkých luk se kosí ručně. Kromě toho se v chráněném území provádějí speciální zásahy na rašeliništích sloužící k udržení a posílení populací konkurenčně slabých druhů (hloubení a obnova rašelinných tůněk, obnažování půdního povrchu na jejich březích apod.)

Rámcové zhodnocení vlivu dosud provedených asanačních a regulačních zásahů v NPR
	V současné době prováděný systematický management NPR se řídí zpracovaným a schváleným plánem péče z roku 1994, jehož platnost byla Ministerstvem životního prostředí prodloužena do konce roku 2003. V současné době se konají přípravné práce na zpracování nového plánu péče.
První účelové managementové zásahy, motivované především záchranou cenných rašeliništních společenstev, byly prováděny od roku 1988 podle pokynů RNDr. Stanislava Kučery. Šlo tenkrát zejména o likvidaci již vzrostlých borových náletů na rašeliništi na pravém břehu Stropnice naproti objektu vlastního Brouskova mlýna, dále o systematickou likvidaci výmladků listnatých dřevin (krušiny, břízy, vrby popelavé) a následné kosení takto připravené plochy. 
Postupně se asanační zásahy rozšířily i na rašeliniště jihovýchodně do rybníka Dolní Vlčinec a na luční slatiniště západně od téhož rybníka v západní části chráněného území. Koncem 80. a začátkem 90. let byly na rašeliništích vyhloubeny mělké tůňky různých velikostí pro zachování populací některých nejohroženějších rašeliništních druhů; tůňky se každoročně udržují (obnovují) a jejich břehy se upravují mělkým srýpnutím (mimo jiné příprava substrátu např. pro oba druhy rosnatek a tučnici obecnou). Na rašeliništích se od počátku 90. let systematicky omezují porosty expandujícího terestrického rákosu, většina jeho plochy se ručně kosí dvakrát ročně. Dále se na rašeliništích a rašelinných loukách cyklicky střídavě kosí části ostřicových a travnatých porostů dosud nezasažené expanzí rákosu s tím cílem, aby každá plocha byla pokosena jedenkrát za dva až tři roky. Dále je každoročně pravidelně kosena plocha zhruba 3 ha vlhčího typu bezkolencových luk (as. Junco-Molinietum) pro zachování jejich druhové diverzity.
V uzavřených zblochanových porostech podél řeky byly vymezeny 4 pokusné plochy, každá o výměře 0,25 ha, které jsou koseny dvakrát ročně za účelem vyhodnocení vlivu kosení těchto porostů na jejich vitalitu, strukturu a druhové složení.
Od počátku 90. let se také začalo s pravidelným mechanizovaným kosením vlhkých a mezofilních polokulturních luk (svaz Molinion) v okrajových pravobřežních částech rezervace, prováděným v současné době na ploše 18-22 ha.
Pokosená hmota na ručně kosených plochách se po uschnutí většinou pálí na vyhrazených místech (v botanicky málo hodnotných porostech zblochanu vodního). Hmota z mechanizovaně kosených polokulturních luk se zčásti suší (balíkuje) a odváží, zčásti se ukládá na dílčí mezideponie na jednotlivých kosených plochách a po několika letech po zetlení se odváží mimo plochu NPR pro využití na orné půdě. Není třeba zastírat, že s odvozem této hmoty jsou určité problémy, především z důvodu obtížné dostupnosti mezideponií pro odvozní techniku.
Po více než 10 letech pravidelné péče o nejcennější části rezervace lze konstatovat, že prováděné zásahy zásadním způsobem přispěly k udržení a zachování hlavního předmětu ochrany, tj. cenných rostlinných společenstev a populací chráněných a ohrožených rostlinných druhů a na ně vázaných druhů živočišných, především bezobratlých. Rašeliniště by bez této systematické péče byla zarostlá nálety dřevin a expanzivními porosty terestrického rákosu. Byly tak mimo jiné zachovány porosty ostřice plstnatoplodé, výskyty rosnatky okrouhlolisté, suchopýru širolistého, suchopýrku alpského aj. Vyhloubení a údržba rašelinných tůněk přispěla k zachování populací hrotnosemenky bílé, tučnice obecné, rosnatky anglické (introdukována z blízké přírodní památky Žemlička), bublinatky menší a některých dalších. Expanzi terestrického rákosu se podařilo zastavit a místy dokonce jeví (alespoň dočasně) tendenci k ústupu.
Pravidelné kosení vlhkých bezkolencových luk podpořilo výskyt druhů kosatce sibiřského, vrby rozmarýnolisté, ostřice stinné a řady běžných druhů svazu Molinion. Pravidelné mechanizované kosení sušších typů bezkolencových luk zabránilo postupné degradaci lučních společenstev, přispělo k zachování jejich celkové floristické diverzity a podpořilo výskyt druhů srpice barvířské, všivce ladního, prstnatce májového a běžnějších druhů svazu Molinion. Nepříznivým jevem je na několika dílčích plochách nežádoucí expanze sítiny rozkladité (Juncus effusus) do porostů bezkolencových luk, a to přes jejich pravidelné kosení. Je to problém, který je potřebné ve spolupráci s odborníky na luční společenstva a jejich obhospodařování v krátké době řešit.
Pokusné kosení zblochanových porostů zatím nepřineslo očekávaný výsledek. Kosené plochy zblochanu jsou sice o něco nižší než okolní porosty nekosené, ale vitalita zblochanu se nesnížila a došlo jen k velmi mírnému a místy jen dočasnému zvýšení počtu druhů v porostech. Již několik let je zde plánován radikálnější zásah na ploše zhruba 0,5 ha (mimo vymezené pokusné plochy), spočívající v pokosení porostů, mechanickém rozrušení zapojené drnové vrstvy rotavátorem a výsevu vhodné travní směsi (psárka luční, lipnice obecná, kostřava luční aj.), tzn. šlo by o pokusné obnovení nivního lučního porostu, jenž by se pak pravidelným kosením mohl potenciálně obohatit o další druhy nivních luk. Zatím však tento zásah nemohl být uskutečněn pro nedostatek finančních prostředků.
Rámcové zásady managementu NPR pro nově připravovaný plán péče
	Nově připravovaný plán péče bude obsahovat všechny dosavadní způsoby prováděného managementu, tak jak postupně vykrystalizovaly při praktickém provádění v terénu a jak vyplynuly další návrhy od odborníků ornitologů či od provozovatele objektu Brouskova mlýna:
-	ruční kosení porostů na rašeliništích a rašelinných loukách, postupné mírné rozšiřování těchto zásahů na přilehlé plochy;
-	omezování terestrického rákosu na rašeliništích pravidelnou sečí 2x ročně;
-	údržba a obnova rašelinných tůněk;
-	ruční kosení vlhkých typů bezkolencových luk, postupné rozšiřování zásahů na další přilehlé plochy či obdobné plochy v rámci NPR;
-	mechanizované kosení sušších typů bezkolencových luk;
-	pokračující redukce a na vybraných cennějších plochách úplná likvidace dřevinných náletů;
-	nově se výhledově navrhuje revitalizace původního koryta Stropnice (dnes z větší části zazemněného) nad Brouskovým mlýnem;
-	navrhuje se zřízení menších vodních lagun na vybraných místech zblochanových porostů pro zlepšení podmínek pro vodní ptáky (problémem zde bude odvoz vytěženého materiálu).

Dosud nezodpovězené a diskutabilní zůstává řešení následujících problémů:
-	expanze sítiny rozkladité (Juncus effusus) na některých plochách bezkolencových luk;
-	způsob managementu vysokostébelných nivních porostů s dominantním zblochanem vodním (Glyceria maxima) a třtinou šedavou (Calamagrostis canescens); v plánu péče bude navrženo pokračování pokusného kosení čtyř vymezených ploch a pokusná přeměna menších ploch na nivní louky (rozrušení drnu, přísev vhodné travní směsi (viz výše);
-	vyřešení pravidelného odvozu mezideponií pokosené biomasy z některých dílčích mechanizovaně kosených ploch.

Očekáváme, že v závěrech semináře bude formulováno stanovisko k prováděnému managementu v NPR  Brouskův mlýn i z pohledu dalších přírodovědných oborů a že budou alespoň nastíněny možnosti řešení některých nastolených problémů, případně naznačeno zásadnější koncepční rozhodnutí, jak dále v managementu vysokostébelných eutrofizovaných nivních porostů (snažit se o jejich postupnou přeměnu, či je ponechat samovolnému vývoji?). Pokud seminář odpoví byť jen na část nastíněných otázek, pak splnil svůj účel. 

Literatura
ALBRECHT, J. (1994): Plán péče pro národní přírodní rezervaci Brouskův mlýn. - Ms., depon. in AOPK ČR, středisko České Budějovice.
ALBRECHT, J. a kol. (2003): Českobudějovicko. In: Mackovčin P., Sedláček M. [eds.]: Chráněná území ČR, svazek VIII. – Agentura ochrany přírody a krajiny ČR a EkoCentrum Brno, Praha (v tisku). 
BOHÁČ, J. (1993): Společenstva epiedafických brouků národní přírodní rezervace „Brouskův mlýn“ a posouzení stupně jejich ovlivnění činností člověka. - Ms., depon. in AOPK ČR, středisko České Budějovice.
BOHÁČ, J. (1994): Inventarizační a ekologický výzkum společenstev epigeických bezobratlých v ZCHÚ – NPR „Brouskův mlýn“ (II.). - Ms., depon. in AOPK ČR, středisko České Budějovice.
FLÍČEK, J. (2000): Fauna vážek (Odonata) národní přírodní rezervace Brouskův mlýn. - Ms., depon. in AOPK ČR, středisko České Budějovice.
CHÁN, V. [ed.] (1999): Komentovaný Červený seznam květeny jižní části Čech. – Příroda, 16 (1999): 1-284, Praha.
CHÁN, V., ŠTECH, M., ŽÍLA, V. (1995): Příspěvek k rozšíření druhů rodu Taraxacum v jižní části Čech. – Zprávy Čes. bot. společ., 30: 97-106, Praha.
Chytil, J., Hakrová, P., Hudec, K., Husák, Š., Jandová, J., Pellantová, J. [eds.] (1999): Mokřady České republiky. Přehled vodních a mokřadních lokalit ČR. Český ramsarský výbor, 327 s., Mikulov.
NOVÁK, V. (1994): Geologické, hydrologické a hydrogeologické poměry národní přírodné rezervace Brouskův mlýn.- Ms., depon. in AOPK ČR, středisko České Budějovice.
PYKAL, J. (1993): Inventarizační průzkum národní přírodní rezervace Brouskův mlýn. Obratlovci. - Ms., depon. in AOPK ČR, středisko České Budějovice.
RůŽIČKA, V. (1996a): Pavouci (Araneae) národní přírodní rezervace Brouskův mlýn. – Sbor. Jihočes. muz. v Čes. Budějovicích, přír. vědy, 36: 101-107, České Budějovice.