Možnosti hospodaření ve zvláště chráněných územích na příkladu CHKO Třeboňsko

Ing. Jiří Bureš

Správa CHKO Třeboňsko, Valy 121, 379 01 Třeboň
E-mail: Bures@chkot.trebon.cz

Území chráněných krajinných oblastí, které jsou velkoplošným chráněným územím zakotveným již dlouhou dobu v české legislativě, nemůžeme chápat jako homogenní plochu s jednotným pohledem na úroveň ochrany přírody. Na rozdíl od národních parků, kde by měly převládat plochy s bezzásahovým přístupem a ochranou přirozených procesů v přírodě, jsou chráněné krajinné oblasti územím, kde je sice vysoký podíl přírodních ekosystémů,  ale plošně převládá krajina dlouhodobě člověkem využívaná, upravovaná a přetvářená. Řečí zákona jsou CHKO … „rozsáhlá území s harmonicky utvářenou krajinou, charakteristicky vyvinutým reliéfem, významným podílem přirozených ekosystémů lesních a trvalých travních porostů, s hojným zastoupením dřevin, popřípadě dochovanými památkami historického osídlení“.
Po přečtení těchto charakteristik je jasné, že nelze z těchto oblastí  vylučovat lidské aktivity. Cílem je, je určitým způsobem usměrňovat a podporovat takové činnosti, které vedou k tolikrát skloňovanému trvale udržitelnému rozvoji a umožňují zachovat a rozvíjet hodnoty, které stály u zrodu CHKO. To znamená zachovávat přírodní a krajinný ráz oblasti včetně struktury osídlení a podíl cenných přírodních lokalit. V CHKO by se neměly povolovat takové aktivity, které by tyto hodnoty poškozovaly a nevratně snižovaly krajinné i přírodní hodnoty. Proto jsou v zákoně vyjmenovány činnosti, které nejsou na území CHKO povoleny. Patří sem mimo jiné např. „výstavba nových dálnic, sídelních útvarů a plavebních kanálů nebo pořádání automobilových a motocyklových soutěží“.
Možnosti hospodářského využívání pozemků na území CHKO jsou odstupňovány podle „zón“. Tzv. zonace, tzn. rozdělení území do jednotlivých zón, je samostatný akt, který ministerstvo životního prostředí schvaluje vlastní vyhláškou. Zřizují se zpravidla 4, nejméně 3 zóny ochrany přírody. Na území CHKO Třeboňsko jsou od roku 1995 schváleny zóny 3.
Do první zóny (nejpřísnější) jsou zahrnuta území s nejvyššími přírodními hodnotami a zahrnují přibližně 5 % rozlohy CHKO Třeboňsko. Ani tady však není zcela vyloučeno 
hospodaření. Příkladem mohou být louky. Jsou to biotopy vzniklé většinou pravidelnou činností člověka a přesto velice cenné z hlediska biodiverzity a ochrany jednotlivých druhů. Hospodaření je zde značně omezeno, ale většinou je jeho zachování podmínkou další existence lokality a je často dotováno ze státních (v brzké budoucnosti i evropských) prostředků. Dalšími specifickými biotopy jsou rybniční ekosystémy. Rybníky jsou stavby určené především k chovu ryb. V průběhu staletí se však z mnoha rybníků, které v českých zemích svým charakterem nahrazují chybějící mělká přirozená jezera, vyvinuly velice cenné ekosystémy na nichž je závislá existence mnoha našich druhů živočichů a rostlin. Proto byly zařazeny do 1. zóny a je nutno zde najít takový způsob hospodaření, který umožní kromě produkce ryb i zachování biologických hodnot.  Část této povinnosti nese na bedrech vlastník, částečně přispívá stát. Tato situace se bude docela zásadně měnit vstupem do EU a možnosti napojení na strukturální programy. Příkladem jsou tzv. agroenviromentální programy, jejichž strukturu per ČR v současné době zpracovávají společně ministerstva zemědělství a životního prostředí a které umožní dotovat majitelům zemědělských pozemků činnosti nad rámec zákona, které budou zlepšovat podmínky pro existenci cenných stanovišť. 

Rybník Nový Vdovec je zařazen v 1. zóně

Druhá zóna je v případě Třeboňska plošně nejrozsáhlejší (pokrývá přibližně polovinu rozlohy CHKO) a jsou do ní zařazena území, která se nejvíce přibližují původním biotopům, 
ale probíhá zde regulérní hospodářská činnost. Jsou to hlavně rybniční soustavy a lesní komplexy. Stupeň ochrany je nižší než v nejcennějších prvních zónách, ale i tady jsou určitá omezení. V zákoně je vyjmenován např. zákaz „ hospodařit na pozemcích mimo zastavěná území způsobem vyžadujícím intenzivní technologie, měnit vodní režim či zavádět intenzivní chovy zvěře“. 
V případě lesů zde určitý problém existuje, protože některé činnosti prováděné běžně v lesním hospodaření (používání biocidů) jsou v rozporu se  zákonnými ochrannými podmínkami pro 2. zónu.  Jednou z variant řešení je rozdělení lesních komplexů mezi 2. a 3. zónu, Přístup ředitelství Lesů ČR, které spravují většinu lesních porostů na Třeboňsku však ukazuje, že přístup správců státních se stále více blíží názorům, které zaznívají z resortu ochrany přírody.
Do třetí zóny jsou zařazena území nejvíce pozměněná a využívaná člověkem jako jsou komplexy orné půdy, sídla, komunikace a dobývací prostory. Běžné hospodaření je zde dotčeno jen minimálně.   
Samostatnou kapitolou jsou maloplošná chráněná území, tzn. přírodní rezervace, přírodní památky, národní přírodní rezervace a národní přírodní památky. To jsou řečí zákona „menší území mimořádných přírodních hodnot“, které se mnohdy překrývají s 1. zónou na území CHKO. Existují na celém území Česka vně i uvnitř CHKO a mají mnohem delší historii než  současný zákon o ochraně přírody a krajiny (od roku 1992).  Zrušeny byly pouze na území národních parků, kde existují pouze zóny. Za nejstarší naše maloplošné chráněné území je možno považovat  Žofínský prales v Novohradských horách, kde existuje jistá forma ochrany již od roku 1838. Pro využívání těchto území platí obdobná pravidla jako pro 1. zóny CHKO, tzn. že tam, kde je hospodaření žádoucí (louky, rybníky), je ze strany správy CHKO řízeno a dotováno. V lokalitách které se nejvíce blíží „přírodním ekosystémům“ (pískové přesypy, rašeliniště či zbytky lesních porostů přirozeného složení) je snaha o vyloučení lidských zásahů. Jsou zde povolovány či podporovány pouze činnosti, které vedou k zlepšení stavu lokality či  jsou odstraňovány nevhodné „zátěže“ z minulosti.