Obce a národní přírodní rezervace

PhDr. Stanislav Malík

Městský úřad Borovany, 373 12

     Národní přírodní rezervace Brouskův mlýn zasahuje katastrální území tří obcí ležících na toku řeky Stropnice – Petříkov, Jílovice a Borovany. Položíme-li si otázku, jaký je vztah těchto obcí k rezervaci, budeme odpověď hledat dost složitě a reakce budou různorodé. Prvně proto, že obce – míněno teď zastupitelstva – problém rezervace oficiálně neprojednávaly a neexistují principiální stanoviska z poslední doby. Budeme-li obce chápat jako společenství jednotlivých občanů a budeme-li se snažit najít většinový názor, budeme  se potkávat s názory protichůdnými a lhostejnými, či s nulovým povědomím o rezervaci. Spektrum názorů bude ovlivněno tím, jakou, většinou parciální, zkušenost s některou dílčí skutečností související s rezervací má ten který občan.
     Rezervace podstatně souvisí s řekou Stropnicí, která např. v Petříkově častěji působí problémy, proto budou převládat postoje požadující razantní technické řešení vlastních problémů občanů, bez ohledu na zájmy rezervace. Argumentace potřebami rezervace ve chvíli, kdy se řeší akutní problém s vodou, příliš sympatií rezervaci neřináší. Postoje Jílovických a Třebečských, kde řeka i rezervace zasahuje pozemky mimo sféru životních zájmů občanů, jsou jiné – spíše lhostejné, nebo ironické pokud sledují a komentují pokusy o dílčí hospodaření na lukách rezervace. Ironie někdy přechází až v kritiku. Borovanských se rezervace a práce v ní, jako i řeka Stropnice, dotýkají jen minimálně, takže postoje jsou spíše lhostejné a někdy i patriotické, protože přece národní rezervaci hned tak každý doma nemá.
     Domnívám se, že právě tento postoj by bylo třeba pěstovat, aby dokázal mírnit dopady jednotlivých negativních zkušeností do veřejného mínění. Emocionálně a podvědomě si lidé přejí mít kolem sebe něco zvláštního, zajímavého, cenného a obdivovaného, chtějí mít v okolí zdravou přírodu. Pravda je, že NPR Brouskův mlýn je pro laika málo zajímavá, nelíbivá, i nepřístupná a někdy spojená s hrozbami. Je pravda, že lidé chtějí mít přírodu, tak jako někteří chtějí mít zvířata, ovšem jen do té doby, kdy ho neomezují, dokud od něho něco nevyžadují. Dnešní člověk chce převážně konzumovat a užívat podle libovůle, ale je také snob.

     Tuhle posledně jmenovanou vlastnost je však třeba využít pro vytváření vztahu k rezervaci a to popularizací hodnot rezervace jako něčeho jedinečného, zvláštního a nacházejícího se právě v těchto místech domovských katastrů našich občanů.
     Postoj veřejnosti k rezervaci je důležitý a je třeba ho systematicky pěstovat. Je to trvalý úkol pro odborníky, aby populárně dokázali představit hodnoty rezervace a její význam. Člověk může mít dobrý vztah jen k tomu, co dobře zná. Odborník žasnoucí nad „obyčejnou trávou“ může být stejně zábavný či k smíchu stejně jako herec Plachta v roli profesora Matulky ve filmu Cesta do hlubin študákovi duše, když se rozplývá nad téměř neviditelným broučkem. Do takové role by se botanici a rezervace neměli dostat. Je třeba, aby si naši zdejší občané byli vědomi hodnot rezervace díky seriózní a srozumitelné propagandě odborníků.
     Pokud vaše zjištění zůstanou součástí odborných studií a časopisů, bude praktická ochrana přírody nahlížena jako pošetilost několika vědátorů nebo „podplácených zelených“.
     Rozumím, že je problém, jak dokázat oslovit laickou veřejnost, jak probudit a udržet zájem, jak předat důležité informace. Je třeba jít za nimi až „domů“, neprezentovat speciálně a rozsáhle odborné věci. Nabízet informace po částech, populárně systematicky, spolu s jinými informacemi. Domnívám se, že možnost takové cesty nabízejí obecní zpravodaje, tiskoviny vydávané obcemi, nebo jejich sdruženími. Občané je zpravidla čtou od A do Z, prestože je všechno plně nezajímá, ale je to přece v „jejich“ novinách.
     Věřím, že obce jsou připraveny poskytnout prostor ve svých tiskovinách, ba dokonce i je zvlášť vydat. Bylo by jistě vhodné tuto možnost využít, protože bez systematického formování veřejného mínění bude ochrana v NPR narážet na problémy. Dovolím si vyslovit přesvědčení, že zejména  v demokratické společnosti je povinností odborníků věnovat nezanedbatelnou část své práce popularizaci poznatků z  oboru. Jen tak si můžeme vytvořit v občanech chápající partnery.