NPR Brouskův mlýn – součást krajiny Novohradska

Ing. Jiří Marek

STROM – Ing. Jiří Marek, Chvalkov 22, 374 01 Trhové Sviny
          
    Procházku zdejší krajinou začneme někdy v období přibližně před 10 – 12 tisíciletími. Na evropském kontinentu tehdy odeznívala poslední doba ledová. V Evropě se tehdy už vyskytovaly téměř všechny dnes známé druhy rostlin i živočichů. Jejich zastoupení a rozšíření bylo však v důsledku odlišného klimatu a jím vyvolaných odlišných životních podmínek zcela rozdílné od dnešního. Zdejší krajina nebyla nikdy pod ledovým příkrovem. I tak však před více než 10 tisíci lety nejvíce připomínala dnešní krajinu severu Evropy. V otevřené krajině rostly jen roztroušené světlomilné dřeviny, les zde v té době neexistoval. 
          Klima se postupem času oteplovalo a zvlhčovalo. Už v rané době poledové se ve zdejší  krajině rozšířily porosty borovice, od jihu se začaly do centrální Evropy šířit nové druhy dřevin. Z nejvýznamnějších druhů přišly postupně smrk a dub, později jedle a buk. Na okrajích dnešní rezervace Brouskův mlýn byl prapůvodní stromový porost tvořen patrně zejména jedlí, smrkem, dubem a částečně olší. Zamokření ploch však bylo takové, že patrně nikdy neumožnilo existenci uzavřeného lesa. Na mokřadech proto mohly přežívat některé světlomilné druhy z rané doby poledové. S lesními dřevinami se do krajiny nastěhovalo velké množství nových druhů rostlin a živočichů. V uváděném období se tak objevily ve zdejší krajině například borůvka, brusinka a líska. 
          Postupem času začal zdejší krajinu osidlovat další živočišný druh – člověk. V průběhu 2. tisíciletí před naším letopočtem (střední doba bronzová) byly zdejší lesní hvozdy osídleny keltskými kmeny, přibližně v 6. století našeho letopočtu přišli do kraje Slované. A právě jejich působením se začal postupně výrazněji měnit charakter zdejší krajiny. Prvním výraznějším zásahem v krajině se staly průseky obchodních stezek spojujících jednotlivá slovanská hradiště – krajinou podhůří Novohradska procházela tzv. Vitorazská stezka spojující Hradiště v Doudlebech a Vitorazu (dnes Altweitra v Rakousku), směrem od Doudleb na Cáhlov (dnes Freistadt v Rakousku) šla tzv. solná nebo také Cáhlovská stezka vedoucí až do keltského hradiště Lenthia, t. j. dnešního Lince. Podél těchto obchodních cest začala vznikat nová sídla a  postupně začalo osídlení pronikat i do širší krajiny. Krajina začala být odlesňována, vznikaly pastviny. Staroslovanské slovo „komarovat“ neboli zakládat pastviny dalo patrně i název jedné z osad ležících na řece Stropnici – Komařicím. 

  Další změny v krajině se přizpůsobovaly přírodním podmínkám. V Novohradských horách tak jednak vznikaly zejména pastviny pro dobytek a jednak se postupem času začalo využívat bohatství tamních lesů. Těžilo se tedy dřevo, později se zakládaly sklárny, pro něž lesy poskytovaly dostatek paliva, našli bychom tam například osady uhlířů vyrábějících dřevěné uhlí. Krajina novohradského podhůří se vyvíjela do značné míry odlišně. Sušší místa v krajině byla vhodná pro rozvoj zemědělství, vznikaly rozsáhlé plochy bezlesí, na kterých byly zakládány pole, louky a pastviny. Vlhká místa, mezi která patřila i krajina střední a dolní části  povodí řeky Stropnice, byla částečně odvodňována, zakládaly se zde rybníky (olešnická rybniční soustava), část krajiny dál tvořily porosty podmáčených lesů. Možná právě obtížné využití krajiny pro zemědělství a dostatek lesů vedlo koncem 18. století k založení sklárny v Jiříkově Údolí, která poměrně netypicky vznikla v nízko položené krajině (teprve později z důvodu nedostatku dřeva přešla sklárna na topení rašelinou). Postupně vznikala ve vlhké  krajině podél toku Stropnice od Nových Hradů po soutok Stropnice s Malší typická krajinná mozaika, ve které se střídaly plochy lesů, rybníků a bezlesí tvořených z velké části loukami. 
  V nivě toku Stropnice vznikaly už od středověku mlýny, jejichž stavení pro ni zůstala typická dodnes. Soustava mlýnů mezi Petříkovem a Borovany je zmiňována v soupisu rožmberského majetku už roku 1379 (!). Názvy samot bývalých mlýnů se dochovaly v nezměněné podobě od 1. poloviny 16. století. Niva byla postupně protkána důmyslným systémem povrchového odvodnění. Náhony a kanály s řízeným průtokem vody, malé vodní nádrže – to vše umožňovalo využití většiny pozemků  v nivě. Sušší plochy byly využívány jako pícní louky, na vlhčích plochách byly udržovány lesní porosty, další část sloužila jako stelivové louky. Hranici v minulosti obdělávaných ploch podél řeky Stropnice je možné dodnes částečně vysledovat na mapách bývalého pozemkového katastru. Na mnoha místech byly využívány plochy až do bezprostřední blízkosti toku, jinde byly bez obhospodařování ponechány plochy mokřadů a pramenných vývěrů. I tyto plochy měly ale částečně své hospodářské využití. Z rákosin byl získáván rákos, který byl využíván  při stavbách domů, v dobách sucha a hrozícího hladomoru byla dokonce sbírána semena zblochanu, ze kterých se pekl chléb. Díky tehdejšímu poměrně intenzivnímu, ale přesto šetrnému využití říční nivy nacházelo současně v krajině vhodné životní podmínky široké spektrum mokřadních organizmů. 
          Uvedené hospodaření v krajině okolo řeky Stropnice fungovalo až do doby „socialistické kolektivizace zemědělství“ počátkem 2. poloviny 20. století. Zánik soukromého zemědělství v 50. letech 20. století ovšem znamenal postupný konec popsaného způsobu hospodaření na loukách v nivě Stropnice. Pro velké zemědělské podniky byla údržba podmáčených luk stále více ztrátová. Podniky se orientovaly na používání těžké mechanizace, zatímco obhospodařování nivy vyžadovalo vysoký podíl ruční práce s využitím jen lehké techniky. Louky v nivě tak přestaly být z velké části obdělávané, odvodňovací systém se zanášel a pozemky podléhaly eutrofizaci. Od popisovaného bezútěšného stavu byl jen krok k nápadu vyřešit problém hospodaření v nivě velkolepým zásahem. Doba pro realizaci takového zásahu dozrála počátkem 80. let 20. století, kdy byla niva Stropnice vybrána jako místo pro náhradní rekultivace za zemědělské pozemky zabrané pro výstavbu Jaderné elektrárny Temelín. Niva měla být odvodněna, koryto řeky  zregulováno a zčásti osazeno polovegetačními tvárnicemi. Mělo tak nově vzniknout 541 ha zemědělské půdy obhospodařovatelné standardní těžkou technikou. Proti záměru se postupně postavila část odborníků, nevládních organizací i veřejnosti. Náhradní rekultivace tak nakonec naštěstí byly realizovány pouze na úseku Stropnice pod Novými Hrady. Podařilo se tedy zachovat nejcennější část nivy s velkou retenční schopností a živě meandrujícím tokem. Jedním z důsledků realizované části rekultivačního zásahu v kombinaci se splachy vysokého množství umělých hnojiv v horní části povodí však bylo zanesení koryta Stropnice a další silná eutrofizace  porostů v nižší části nivy. Současně se záměrem náhradních rekultivací bylo připravováno vyhlášení chráněného území v nejcennější části říční nivy. Dne 30. prosince 1991 vstoupila v platnost vyhláška Okresního úřadu České Budějovice o zřízení chráněných přírodních výtvorů ochrany přírody, kterou byl vyhlášen chráněný přírodní výtvor Brouskův mlýn na území o rozloze 138,2 ha. V souladu se zákonem ČNR č. 114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny bylo území v roce 1992 zařazeno do kategorie „národní přírodní rezervace“.
Od počátku 90. let 20. století se v návaznosti na vyhlášení rezervace datuje realizace opatření v chráněné části nivy, jejichž cílem je (lapidárně řečeno) přiblížit se stavu, jaký v obhospodařování nivy panoval v 1. polovině 20. století.